Author: Adina Zanet
Last saved by: User
Company: Webmaker

Luceafarul
                                                      Mihai Eminescu
    Poemul Luceafãrul este un poem romantic pe tema destinului omului de geniu. Poemul se desfãºoarã pe un vag fir epic într-o suitã de metafore ºi simboluri prin care se sugereazã idei filosofice. Este deci în egalã mãsurã un poem de dragoste ºi un poem filosofic.
Primul tablou ne prezintã o fantasticã poveste de iubire între douã fiinþe aparþinînd unor lumi diferite. Contemplînd de la fereastra dinspre mare a castelului Luceafãrul de searã se îndrãgosteºte de o preafrumoasã fatã de împarat. Fata la rîndul ei este cuprinsã de acelaºi sentiment. În concepþia fetei Luceafãrul este un spirit, pentru chemarea cãruia trebuie o formulã magicã de descîntec. Descifrînd alegoria, putem spune cã sensul ei este cã pãmînteanul aspirã cãtre absolut.În timp ce spiritul aspirã simte nevoia concretului. Pentru al putea chema lînga ea fata foloseºte descîntecul: "Cobori în jos Luceafãr blînd ..." .
Fiinþele supranaturale au posibilitatea de a metamorfoza. Întocmai ca în basm, Luceafãrul, la chemarea fetei se aruncã în mare ºi preschimbat într-un tînar palid, cu pãrul de aur ºi ochi scînteietori, purtînd un gulgiu vînãt, încununat cu trestii apare în faþa fetei ca un înger, ca un zeu. O invitã pe fatã în palatele lui de pe fundul oceanului unde toatã lumea s-o asculte pe ea. Metamorfoza Luceafãrului pune la contribuþie mituri cosmogonice, asfel la prima întrupare Luceafãrul are pãrinþii cerul ºi marea:
"Iar cerul este tatãl meu
ªi mumã mea e marea".
Zeii sînt nemuritori ºi Luceafãrul metamorfozat în Neptun este "un mort frumos cu ochii vii" deoarece nemurirea este pentru muritorii de rînd o formã a morþii. De aceea fata de împãrat are o senzaþie de frig.
"Cãci eu sunt vie, tu eºti mort
ªi ochiul tãu mã-n gheaþã."
Peste cîteva nopþi fata chemã din nou pe Luceafãr, acesta o ascultã ºi din vãile haosului avînd ca tatã soarele ºi mamã marea apare din nou în faþa fetei. Acum vine învesmîntat în negru ºi purtînd pe viþele negre de pãr o coroanã ce pare cã arde:
"Ochii mari ºi minunaþi îi lucesc himeric
Ca douã patimi fãrã sãþi"
Înfãþiºarea este acum demonicã, pentru cã s-a nãscut din soare ºi noapte: dupã Hesiod noaptea este zeiþa umbrelor, fiica haosului, mama tuturor zeiþelor. De data aceasta tînarul demonic îi fãgãduieºte miresii sale cununi de stele ºi oferã cerul pe care sã rãsarã mai strãlucitoare decît celelalte. Dar ºi de data aceasta fata îi refuzã apropierea ºi simte senzaþia de cãlduri.
Alegoria este cã fata este încapabilã sã iasã din condiþia ei pentru a convieþui cu Luceafãrul îi cere acestuia sã devinã muritor ca ºi ea.
La aceastã cerere Luceafãrul rãspunde afirmativ din cuvintele sale reieºind sacrificiul suprem pe care e gata sã-l facã “în schimb pe o sãrutare” pentru a dovedi fetei cã o iubeºte.
De aceea e hotãrît sã se nascã din pãcat ºi sã fie dezlegat de nemurire.
Cel de-al doilea tablou se desfãºoara în plan terestru, în plan uman, este idila dintre Cãtãlin ºi Cãtãlina, idilã care simbolizeazã repeziciunea cu care se stabileºte legãtura sentimentalã între reprezentanþii lumii inferioare. Avem aici o atmosferã intimã, familiarã. Acum eroina nu mai este preafrumoasa fatã de împarat, ea devine Cãtãlina, ceea ce simbolizeazã faptul cã acum este o fatã ca oricare alta cu un nume comun, care se poate îndrãgosti rapid de un bãiat oarecare. Cãtãlin este viclean copil de casã, un paj din prejma împãrãtesei, bãiat din flori dar îndrãzneþ cu ochii. Urmãrind-o pa Cãtãlina socoteºte cã e momentul sã-ºi încerce norocul ºi prinzînd-o într-un ungher îi serveºte Cãtãlinei o adevaratã lecþie de dragoste.
Se observã în scena de dragoste un limbaj obiºnuit, comun, popular adecvat unei scene de dragoste obiºnuite trecãtoare aventuroase. Cãtãlina la început este mai retrasã, mai reþinutã ºi mãrturiseºte lui Cãtãlin dragostea pentru Luceafãr. Dar Cãtãlin gãseºte remediul:
“Hai ºi-om fugi în lume” ºi astfel Cãtãlina va pierde visul de luceferi.
Partea a treia a poemului cuprinde cãlãtoria Luceafãrului prin spaþiul cosmic ºi convorbirea cu Demiurgul. Sîntem din nou în planul cosmic cu o atmosferã glacialã ºi cu un limbaj sentenþios gnomic (exprimarea este apropiatã de maxime ºi proverbe). Demiurgul este rugat sã-l ierte de nemurire sã-l facã muritor de rînd. În acest tablou Eminescu se dovedeºte ca ºi în Scrisoarea I unul dintre cei mai interesaþi autori de cosmogonii ºi un extraordinar poet al fenomenelor fizice. Pentru un zbor atît de îndrãzneþ Luceafãrului îi creºte aripa la dimensiuni uriaºe. Din cauza vitezei colosale cu care zbura miºcarea lui pare un fulger ne-ntrerupt, rãtãcitor printe stele. Haosul este o noþiune abstractã, nepalpabilã însemnînd confuzia generala a elementelor înainte de creaþie. Pentru a le face palpabile Eminescu îi atribuie haosului însuºirile unei vãi din care necontenit izvorãsc lumini ce se amestecã se învãlmãºesc ca niºte mãri ameninþãtoare. Zona în care se aflã Demiurgul e infinitul, neantul stãpînit de groaza propriului vid adînc ca visul uitãrii.
În dialogul cu Demiurgul, Luceafãrul însetat de viaþa obisnuitã, de stingere este numit Hyperion. Întocmai ca fata de împarat în idila cu Cãtãlin este numitã Cãtãlina ºi Luceafãrul, în momentul cînd vrea sã devinã muritor este înzestrat cu nume.
În discuþia dintre cei doi, Demiurgul îi propune, ca pentru a renunþa la gîndul sãu de a deveni muritor, trei lucruri: sã-l facã cîntãreþ încît sã asculte toatã lumea de cîntecul lui, conducãtor de oºti sau înþelept. Demiurgul este dispus sã-i dea “pãmîntu-n lung ºi marea-n larg / Dar moartea nu se poate”.
Luceafãrul este o parte a universului, celui “tot” pe care o reprezenta Demiurgul, iar al rupe din acest sistem ar însemna distrugerea echilibrului universal.
ªi atunci ca un ultim argument, Demiurgul îl îndeamnã pe Hyperion sã priveascã spre pãmîntul rãtãcitor sã vadã ce-l aºteaptã.
Al patrulea tablou ne duce din nou în planul terestru dar ºi în cel universal cosmic.
Hyperion devenit din nou Luceafãr se întoarce pe cer ºi îºi revarsã din nou razele asupra Pãmîntului.
În acest tablou avem un foarte frumos pastel terestru care contrasteazã cu pastelul cosmic din partea a 3-a. Luceafãrul descoperã pe cãrãrile din crînguri sub ºiruri lungi de tei doi tineri îndrãgostiþi care ºedeau singuri. Fata îl vede ºi îl cheamã sã-i lumineze norocul. Oamenii sînt fiinþe trecãtoare. Ei au doar stele cu noroc în timp ce Luceafãrul nu cunoaºte moarte. Mîhnit de cele ce vede, Luceafãrul nu mai cade din înaltul la chemarea fetei ci se retrage în singurãtatea lui constatînd cu amãrãciune:
"Ce-þi pasã þie chip de lut 
Daco-i fi eu sau altul?
Trãind în cercul vostru strîmt
Norocul vã petrece
Ci eu în lumea mea mã simt
Nemuritor ºi rece".

Despre sensurile poemului Luceafãrul au vorbit mulþi critici, dar cea mai bunã interpretare a poemului o dã însuºi Eminescu. Poetul fãcea o însemnare pe marginea unui manuscris arãtînd cã “în descrierea unui voiaj în Þãrile Române germanul K (Kunish) povesteºte legenda Luceafãrului. Aceasta este povestea. Iar înþelesul alegoric ce i-am dat este, cã, dacã geniul nu cunoaºte nici moarte ºi numele lui scapã de noaptea uitãrii, pe de altã parte aici pe pãmînt nici capabil de a ferici pe cineva, nici capabil de a fi fericit. El n-are moarte, dar n-are nici noroc."
Din acest punct de vedere Luceafãrul este o alegorie pe temã romanticã a locului geniului în lume. Astfel înseamnã cã povestea, personajele ºi relaþiile dintre ele nu sînt decît o suitã de personificãri, metafore ºi simboluri care sugereazã idei, concepþii, atitudini ieºite dintr-o meditaþie asupra geniului vãzut ca fiinþa nefericitã ºi solitarã opus prin structura omului comun. Aceastã viziune romanticã asupra geniului este puternic influenþatã de filosofia lui Schopenhauer.

TABEL AL IMAGINILOR ALEGORICE ªI UNELE 
SEMNIFICAÞII ALE LOR DIN POEMUL LUCEAFÃRUL
TBLOUL ÎNTÎI
1) fata de împãrat - fata la vîrsta oblicatã cînd poate fi tulburat de zburãtor
2) visul fetei - criza puberalã, dorinþa de realizare prin dragoste, rezolvatã mitologic prin motivul zburãtorului
3) dragostea pentru Luceafãr - aspiraþie spre absolut; dorinþa omului comun de a-ºi depãºi condiþia strîmtã, limitatã de muritor
4) respingerea Luceafãrului - refuzul neantului, spaima de nemurire care pentru om înseamna moarte
5) senzaþiile de frig ºi de ardere - revelaþii intuitive ale deosebirilor de structurã dintre geniu ºi omul comun
6) Luceafãrul - fiinþa superioarã, geniul
7) dragostea pentru fata de împãrat - aspiraþia spre concret sau spre o altã formã a materiei universale
8) dragostea dintre fatã ºi Luceafãr - atracþia contrariilor
9) metamorfozele Luceafãrului - capacitatea geniului de a-ºi da alt chip, mai concret pãstrîndu-ºi unitatea contrariilor din care este întrupat, ca ºi esenþa superioarã
10) hotãrîrea de se sacrifica - dorinþa de cunoaºtere; obiectul cunoaºterii - fata de împãrat - devine ºi subiect al pasiunii omului de geniu, pentru care el vrea sã renunþe la nemurire

TABLOUL AL DOILEA
1) Cãtãlin ºi Cãtãlina - exponenþii individual ai aceleiaºi lumi
2) “lecþia” lui Cãtãlin - forma de magie eroticã
3) refuzul iniþial al Cãtãlinei - reacþie de orientare
4) nostalgia faþã de Luceafãr - ruptura dintre ideal ºi real
5) acceptarea lui Cãtãlin - revelaþia asemãnãrii de structurã ºi de ideal dintre fiinþele aceleiaºi lumi

TABLOUL AL TREILEA
1) Demiurgul - absolutul 
2) Hyperion - forma individualizatã a absolutului
3) dorinþa lui Hyperion de a fi dezlegat de nemurire pentru “o orã de iubire” dorinþa de a primi o altã structurã, compatibilã cu ideea de dragoste ca mijloc de cunoaºtere
4) refuzul Demiurgiului - imposibilitatea obiectivã de a mai coborî treptele de organizare a materiei universale
5) consecvenþa în atitudinea lui Hyperion - ºi geniul are o limitã de cunoaºtere

TBLOUL AL PATRULEA
1) idila pãmînteanã - împlinirea aspiraþiei spre fericire a perechii pãmîntene
2) seriozitatea pasionalã a lui Cãtãlin - bãrbatul întîmplãtor devine bãrbatul unic prin iubire
3) “trãdarea” fetei - revelaþia Luceafãrului asupra timpului ca schimbare; el, care e nemuritor, nu e stãpînit de timp, n-are experienþa existenþei determinate temporal, prin trãdarea fetei, el descoperã ideea de schimbare ºi cã miºcarea e ireversibilã
4) a treia invocaþie a Luceafãrului - dorinþa superstiþioasã a fiinþei pãmîntene de a-ºi prelungi fericirea prin protecþia unei “stele cu noroc”
5) rãspunsul final al Luceafãrului - constatarea rece, obiectivã a diferenþelor fundamentale între douã lumi antimonice; una trãind starea purã a contemplaþiei; cealaltã starea instinctualitãþii oarbe în cercul strîmt al norocului, al ºansei de a se împlini sau al neºansei

O interpretare a poemului Luceafãrul socoteºte aceastã creaþie ca un poem al “vocilor” poetului sau un poem al mãºtilor în sensul cã poetul se proiecteazã în diferite ipostaze lirice. Astfel Eminescu s-a imaginat pe sine în primul rînd în Luceafãrul sau Hyperion, geniul care cautã suprema clipã de fericire fãrã sã fie înþeles ºi rãmînînd la locul sãu separat de societatea din jur. Eminescu s-a imaginat însã ºi în chipul lui Cãtãlin. Pãmînteanul obiºnuit care trãieºte din prima clipã a dragostei.
Dar Eminescu s-a imaginat chiar în chipul Cãtãlinei, muritorul de rînd care aspirã spre absolut. El s-a imaginat ºi sub chipul Demiurgului, exprimînd astfel aspiraþia spre personalitatea universalã, cel care rosteºte teribilul nu se poate conºtient fiind de incompatibilitatea celor douã lumi.
În concluzie putem spune cã sub aspiraþia unei poveºti de dragoste Luceafãrul este defapt o sintezã a liricii lui Eminescu, a vocilor poetice din opera sa pentru cã gãsim aici nu numai ecouri din poezia de dragoste ºi naturã dar avem ecouri ºi din poezia de înalta cugetare filosoficã din poezia pe teme cosmogonice (Scrisoarea I, Împãrat ºi proletar). Presupusele personaje devin simboluri mitice ale contradicþiilor din sufletul poetului care se simte ca orice creator de geniu slab ºi puternic, muritor ºi nemuritor, om ºi zeu.

REALIZAREA ARTISTICÃ
Poemul Luceafãrul este cea mai valoroasã creaþie Eminescianã, nu numai din punctul de vedere a conþinutului de idei ci ºi în perfecþiunea formei. Limbajul poetic, sintaxa poeticã ºi naturaleþea desãvîrºitã fac din poem un exemplu strãlucit de realizare artisticã a unei creaþii. Dintre principalele trãsãturi ale stilului poemului:
a) limpezimea clasicã - poetul a cãutat de fiecare datã cuvîntul care sã exprime cel mai bine adevãrul într-o formã cît mai simplã. Este bine cunoscut procesul de scuturare a podoabelor stilistice din prima strofã în care o calificã pe fata de împãrat “o preafrumoasã fatã”. Pînã sã ajungã la acest superlativ de origine popularã, Eminescu a eliminat o serie de epitete ºi metafore din botanicã, din zoologie sau mineralã. Pe parcursul poemului a foosit cît mai puþine epitete pentru a nu încãrca textul cu elemente descriptive. În marea lor majoritate adjectivele folosite sînt de origine latine, unele fiind formate cu prefixul ne
b) a doua trãsãturã este exprimarea aforisticã. Aceasta este o exprimare care conþine multe maxime ºi sentinþe, preapte morale formulate într-un mod memorabil. Cele mai multe exprimãri gnomice le gãsim în tabloul al treilea, în discuþia înaltã dintre Hyperion ºi Demiurg.
c) puritatea limbajului - se referã la faptul cã Eminescu foloseºte cei mai mulþi termeni din fondul principal de cuvinte, termeni de origine latinã pe care îi integreazã în expresii ºi construcþii populare. Acceptã foarte puþine neologisme. Efectul care se obþine este cã exprimarea e purã româneascã naturalã pe înþelesul tuturor
d) muzicalitatea - realizatã pe douã cãi prin folosirea subtilã a cuvintelor cu sonoritate deosebitã ºi prin schema prozoicã - strofe de cîte patru versuri cu 7-8 silabe ºi ritm iambic. Foloseºte alternativ rimele masculine ºi cele feminine care sugereazã o continuã înãlþare ºi cãdere în concordanþã cu ideea de bazã a poemului.